Pe 3 septembrie 1973 la ora 6:28 și 32 de secunde
o muscă albastră capabilă să-și miște aripile de 14,670 ori pe minut
s-a așezat pe strada Saint-Vincent, Montmartre.
În aceeași secundă, pe terasa unui restaurant
vântul se strecură pe sub fața de masă făcând paharele să danseze.
În același timp, la etajul cinci al nr. 28 de pe strada Trudaine,
Eugene Colere, întors de la înmormântarea celui mai bun prieten, Émile Maginot,
îi ștergea numele din agenda telefonică.
Tot în aceeași secundă, un spermatozoid conținând cromozomul X
și aparținând domnului Raphaël Poulain s-a detașat din pluton pentru a întâlni un ovul
aparținând doamnei Poulain născută Amandine Fouet.
9 luni mai târziu se naște Amélie Poulain.
FABULOSUL DESTIN AL AMÉLIEI POULAIN
Tatăl Améliei, fost medic militar
lucrează la clinica de hidroterapie din Enghien-les-Bains.
Buze subțiri = Inimă împietrită
Lui Raphaël Poulain nu-i place:
Să urineze alături de cineva. Nu-i place:
să surprindă femeile râzând de sandalele sale.
Costumul de baie lipit de corp când iese din apă.
Lui Raphaël Poulain îi place:
Să dezlipească de pe perete bucăți mari de tapet
Să-și alinieze pantofii și să-i lustruiască cu mare grijă
Să-și golească cutia de unelte,
să o curețe în întregime,
și, la sfârșit, să pună totul înapoi cu grijă.
Mama Améliei, Amandine Fouet, învățătoare originară din Gueugnon,
a fost întotdeauna un caracter instabil și nervos.
Spasme faciale = agitație nevrotică
Amandinei Poulain nu-i place să i se încrețească pielea de pe degete după baie.
Nu-i place când cineva care îi este antipatic
o atinge.
Să aibă dimineața pe obraz urme lăsate de pernă.
Amandinei Poulain îi place costumul patinatorilor de la TV5.
Să lustruiască parchetul cu papucii.
Să-și golească poșeta,
să o curețe în întregime
și, la sfârșit, să pună totul înapoi cu grijă.
Amélie la 6 ani.
Ca toate fetițele, ardori ca tatăl ei să o ia în brațe din când în când.
Dar singurul contact fizic cu el este în timpul controlului medical lunar.
Emoționată de această neașteptată intimitate, fetița
nu-și poate opri inima să-i bată cu putere.
Drept urmare
tatăl ei o crede victima unei anomalii cardiace.
Din cauza acestei maladii imaginare, micuța Amélie nu se duce la școală.
Mama este cea care se ocupă de educația ei.
Găinile... clocesc...
adesea...
la...
mânăstire.
Găinile... clocesc...
Foarte bine.
- adeseori... - Nu!
Lipsită de contactul cu alți copii
balansând între nervozitatea mamei și răceala tatălui
Amélie se refugiază într-o lume imaginată de ea.
În aceasta lume discurile de vinil se fabrică precum clătitele
iar soția vecinului, care era în comă de luni de zile
tocmai s-a decis să-și efectueze tot somnul deodată.
În acest fel, voi putea sta trează zi și noapte tot restul vieții mele.
Pe singurul prieten al Améliei îl cheamă "Cașalot".
Din nefericire atmosfera din casă l-a transformat într-un pește nevrotic
cu tendințe sinucigașe.
Tentativele de sinucidere ale lui Cașalot nu au făcut decât să mărească stresul mamei,
o decizie este luată...
DESTUL!
Pentru a o consola pe Amélie, mama ei îi face cadou un aparat foto Kodak de ocazie.
Fetițo, ce-ai făcut?
Profitând de naivitatea ei, un vecin o face să creadă ca aparatul ei provoacă accidente.
Cum făcuse poze toată după-amiaza, spre seară Amélie este foarte îngrijorată.
Se prăbușește în fața televizorului, simțindu-se vinovată
pentru un incendiu
2 deraieri
și prăbușirea unui Boeing 747.
Câteva zile mai târziu,
realizând că vecinul s-a amuzat pe seama ei
decide să se răzbune.
Ce...
Apoi, într-o zi, s-a întâmplat tragedia.
Ca în fiecare an, mama a luat-o la biserică
să aprindă o lumânare pentru a primi un frățior.
Răspunsul divin vine trei minute mai târziu.
Nu era un nou-născut căzut din cer, ci o turistă din Quebec,
hotărâtă să-și pună capăt vieții.
Amandine Poulain, născută Fouet, moare pe loc.
După moartea mamei sale, Amélie se trezește singură cu tatăl ei.
Acesta din urmă se închide în sine chiar și mai mult.
El începe să construiască un mausoleu în miniatură
pentru rămășițele iubitei sale soții.
Au trecut zile, luni, apoi ani.
Lumea exterioară pare moartă.
Amélie prefera să viseze înainte să fie suficient de mare să plece.
5 ani mai târziu, Amélie este chelneriță într-un bar în Montmartre.
"Les Deux Moulins"
Suntem în 29 August
în 48 de ore, destinul Améliei Poulain va fi complet răsturnat
dar deocamdată, ea nu bănuiește nimic din ce urmează să se întâmple.
Pentru ea, viața merge înainte împreună cu colegele ei și obișnuiții cafenelei.
Ea este Suzanne, patroana.
Șchiopătează puțin, dar niciodată n-a vărsat vreun strop dintr-un pahar.
Când era tânără, practica acrobația călare.
Îi place sportivul care plânge dezamăgit.
Nu-i place când în cafeneaua ei un tată este umilit în fața copilului său.
La tutungerie este Georgette, bolnava imaginară.
Când nu are o migrenă, este nervul sciatic. Nu-i place să audă
"Binecuvântat fie rodul pântecelui tău."
Iat-o pe Gina, colega Améliei, nepoata unui vraci.
Îi place să-și trosnească degetele.
Aici o vedem aducându-i un kir lui Hipolito, un scriitor fără succes.
Lui îi place să vadă la televizor cum toreadorul este luat în coarne.
Acesta este gelosul Joseph, fostul iubit al Ginei.
El își petrece ziua spionând-o ca să vadă cu cine l-a înlocuit.
Singurul lucru care-i place
e să spargă bulele ambalajelor de plastic.
Și, în sfârșit, iat-o pe Philomene, stewardesa.
Amélie este cea care are grijă de motanul ei, Rodrigue, atunci când este plecată.
Îi place zgomotul bolului pe gresie.
În ceea ce-l privește pe Rodrigue, îi place să asculte povestiri pentru copii.
Nu mulțumesc, doamnă. Niciodată nu lucrez duminica.
Amélie își vizitează adeseori tatăl, în timpul weekend-ului.
- De ce nu profiți de pensie, și... - Să fac ce?
Să călătorești. N-ai părăsit niciodată Enghien.
Când eram tânăr, împreună cu mama ta, ne-ar fi plăcut să călătorim.
Dar n-am putut niciodată.
- Din cauza bolii tale. - Da. Știu.
Și acum...
acum...
Câteodată seara, Amélie merge la film.
Îmi place să mă întorc în întuneric ca să văd fețele spectatorilor.
Și îmi place de asemenea să descopăr detalii pe care nimeni nu le observă.
Dar nu-mi place când în filmele americane vechi șoferul nu se uită la drum.
Amélie nu are un iubit.
A încercat, dar nu s-a ridicat la nivelul așteptărilor ei.
Însă știe să se bucure de micile plăceri ale vieții
să-și afunde mâna într-un sac cu semințe
să spargă crusta unei creme de zahăr ars
cu vârful linguriței.
Și să facă "broscuțe"pe apa canalului Saint-Martin.
El este "omul de sticlă".
Din cauza unei boli din naștere, oasele sale se sparg precum sticla.
Din cauza aceasta toată mobila lui este capitonată.
O simplă strângere de mână ajunge să-i zdrobească metacarpienele
așa că nu iese niciodată.
Timpul nu a schimbat nimic.
Amélie continuă să se refugieze în singurătate
și să-și pună întrebări idioate despre lume sau despre oraș.
de exemplu, câte cupluri au orgasm în acest moment?
15.
Și în sfârșit, noaptea de 30 August 1997.
Când s-au petrecut niște evenimente care au schimbat total viața Améliei.
Prințesa de Wales, Lady Di
a murit la Paris în această după-masă într-un accident de mașină.
Ea era cu prietenul ei Dodi Al Fayed...
Doar primul om care a intrat în mormântul lui Tutankhamon
poate înțelege emoția Améliei
când a descoperit comoara
pe care un băiețel o ascunsese cu 40 de ani în urmă.
Pe 31 August, la ora 4 dimineața
o idee genială a străfulgerat mintea Améliei.
Va găsi proprietarul cutiei
și îi va returna comoara.
Dacă-l mișcă, s-a hotărât, va începe să se amestece în viața altor oameni.
Dacă nu, păcat.
Micuța domnișoară de la 5. Nu te vedem prea des.
Scuzați-mă. Știți ceva despre un băiețel care locuia în apartamentul meu în anii 50?
Hai, intră să bei ceva.
- Nu, mulțumesc. - Hai intră și închide ușa.
Băieții... Am cunoscut atâția!
La început sunt drăguți, dar apoi bulgării de zăpadă, castanele...
Cunosc eu băieții.
- Din ce an sunteți aici? - Din '64.
Credeam că vecinii v-au povestit.
Nu, deloc.
Mă mir. Stai jos.
Soțul meu lucra la Societatea de asigurare Coccinelle.
Oamenilor le plăcea să spună că se culca cu secretara.
Cu siguranță că au trecut pe la toate hotelurile din Batignolles.
Și nu pe la cele mai modeste.
Târfa își desfăcea cu siguranță picioarele
dar numai în așternuturi de satin!
Soțul meu a început să fure din firmă.
La început puțin, apoi 50 de milioane deodată.
Și hop, au zburat amândoi în America de Sud!
Bea.
Pe 20 ianuarie 1970,
cineva a sunat la ușă. Bun.
"Doamnă, soțul dvs. a murit într-un accident de mașină în America de Sud."
Viața mea s-a oprit atunci.
Leul negru a murit de supărare.
Bietul animal.
Uite cum continuă să privească spre stăpânul său
cu aceeași dragoste în ochi.
Îți voi citi scrisorile lui.
Stai acolo.
Poți să-mi acorzi 5 min. nu-i așa?
Uite, aici era în armată.
"Mado draga mea,"
Numele meu e Madeleine.
"Nu mai pot dormi. Nu mai pot mânca."
Trăiesc cu certitudinea că am lăsat la Paris singurul motiv pentru care mai trăiesc.
Îl voi revedea vineri 15
când o voi revedea pe nevăstuica mea adorată, pe peronul gării
în rochia ei albastră cu bretele.
Cea despre care tu spui că e prea transparentă.
Ați primit vreodată scrisori ca aceasta, domnișoară?
Nu. Eu nu sunt nevăstuica nimănui.
Eu mă numesc Madeleine Walace.
Se spune "Plângi ca o madlenă", nu?
- Da. - Și Walace...
...de la fântâna Walace. Vezi tu, eu am fost predestinată să plâng!
Da. În legătură cu problema ta...
Du-te și întreabă-l pe băcan. Collignon locuiește aici dintotdeauna.
Bună dimineața, Amélie-mélo!
O smochină și 3 nuci, ca de obicei?
Aș dori să va întreb: tinerii care locuiau în apartamentul meu, în anii 50...
- Vi-i amintiți? - Ai pus o întrebare, micuța mea!
Aveam doi ani pe atunci. Cam cât are idiotul ăsta acum.
Idiotul este Lucien.
E adevărat că nu e un geniu, dar Améliei îi place.
Îi place felul delicat în care ține andivele, ca și cum ar fi obiecte prețioase
care trebuie manipulate cu respect. Este modul lui de a-și arăta
respectul pentru munca bine făcută.
Ia uită-te la el!
Ai impresia că culege o pasăre ce tocmai a căzut din cuib!
Ești norocoasă că nu vrei struguri
i-ai fi primit luni!
Hai, mișcă-te, retardatule!
Doamna mai are și altele de făcut!
Corect.
Uite, du-te și viziteaz-o pe mama. Are o memorie de elefant.
De mamă de elefant!
Mersi.
Bredoteau.
Pardon?
Ăsta e numele pe care-l cauți.
Dar nu contează ce spun eu, sunt senil.
Nu-l asculta, e senil.
Mi-ai văzut ficușii?!
- Înainte, era taxator la metrou. - Ce-i rău în asta?!
Noaptea se trezește și îmi capsează ficușii cu aparatul lui de taxat!
Preferam liliacul. Dar asta-i viața!
- Fiecare are felul lui de a se calma. - Eu fac "broscuțe".
- " Broscuțe "! - Aici era!
- Sunt foarte ordonată. Notez totul. - Ce? Notezi ce?
Știi bine că fiul tău are aproape 50 de ani și încă îi mai țin contabilitatea.
Când avea 15, îi puneai încă pasta de dinți pe periuță! Ăsta e rezultatul!
Deci, Camus, al doilea pe dreapta.
- Nu, nu e el! - Nu, la scara B, era Brossard.
Asta e, l-am găsit!
Bredoteau, al 5-lea pe dreapta.
Erau din Pas-de-Calais.
Bredoteau. Asta e tot ce-am avut de spus!
Tânărul care cotrobăie pe sub automatul foto este Nino Quincampoix.
Pe vremea când Amélie nu avea prieteni, micul Nino avea prea mulți.
Deseori, la 9 km. distanță, unul visa la o soră iar cealaltă la un frate
cu care să-și petreacă timpul.
Bună, tată.
Ți-ai făcut un nou prieten?
Nu, îl am de mult timp.
dar cum mamei tale nu-i plăcea, l-am pus deoparte în magazie.
E timpul să-i împăcăm.
Uite! Nu-i rău, eh?
Tată, dacă ai găsi ceva din copilărie, o fostă comoară pentru tine
te-ar face fericit, trist, nostalgic? Cum te-ai simți?
Dacă te referi la pitic, nu-l aveam când eram mic.
L-am primit cadou când am ieșit în rezervă.
Nu, lucrurile pe care le ascundeai de parcă ar fi avut o mare valoare.
Trebuia să-l fi lăcuit înainte să-l plantez aici.
Mă duc să fac un ceai. Vrei?
Nu mișca...
Merge? E mai bine?
Hei, închide ușa!
E curent!
Ei lasă, că nu suntem în Siberia.
Nu, tu ești alergică la monoxidul de carbon!
Atât am tușit azi-noapte că era gata să mi se rupă pleura!
Da, sigur!
- Ce avem astăzi, doamna Suzanne? - Andive "au gratin".
Te fac să cazi în genunchi.
Sunt atât de bune?
- Depinde unde cazi. - Așa e, dacă e-n toaletă.
Nu prea e bine!
12.15, explozie de râs ca un orgasm, motivul să placă bărbatului dominant.
- Nu mai suport. - Adevărat.
De ce insistă? E plin de baruri în cartier!
La revedere.
Doamna Suzanne.
Da?
Andivele, sunt cu sos alb?
Sigur, de ce?
Nu mă împac cu sosul alb. Ca și carnea de cal pentru dvs.
N-are nimic a face cu digestia, e o problema de amintiri.
Mai degrabă aș mânca carne de om.
Eh, nu!
Doamna Suzanne? Pot pleca în după-masa aceasta mai devreme?
Cum îl cheamă?
Dominique Bredoteau.
Bună!
Sunteți Dominique Bredoteau?
Da, eu sunt...
De ce?
E pentru...
petiție.
Petiție?
Da, petiția... pentru...
pentru canonizarea Lady Di.
A, da. Nu, mulțumesc!
Nu.
Bună ziua.
Îl caut pe Dominique Bredoteau. E pentru recensământul Uniunii Europene.
Urcă. Etajul 3.
Bună pisoiaș.
Earl Grey? Bergamot? Jasmine?
Pot să-ți ofer ceva de băut?
Nu. Am de lucru.
Da, Da! Vin!
Bună ziua, doamnă. Îl caut pe Dominique Bredoteau.
Biata mea fată!
Tocmai l-ai pierdut.
Uite, tocmai coboară.
Bre-to-deau.
Nu Bredoteau.
Ți-ar prinde bine un vin cald cu scorțișoară.
Hai, intră!
De 5 ani locuiesc aici, și e prima oară când vă întâlnesc.
Nu ies niciodată.
Nu vreau să întâlnesc pe cineva.
Sunt numai ticăloși!
Dar intră. Pe aici.
Intră.
Știi, mi se spune omul de sticlă.
Dar numele meu este Raymond Dufayel.
- Amélie Poulain. Sunt chelneriță. - La "Deux Moulins", știu.
Și te-ai întors cu mâna goală din vânătoarea după Bretodeau.
Pentru ca nu e "do", ci "to".
- Ca și "toto". - Mersi.
Îmi place mult tabloul.
E "Dejunul vâslașilor".
De Renoir.
Pictez câte unul pe an, sunt 20 de ani de acum.
Cel mai greu e la ochi.
Câteodată am impresia că își schimbă expresia când nu mă uit la ei.
Par mulțumiți de viața lor.
Ar trebui să fie!
Anul acesta au avut iepure cu ciuperci
și prăjituri cu dulceață pentru copii.
Să vedem, unde am pus acel bilețel?
Văd că te uiți la camera mea video, pe fereastră.
E un cadou de la cumnata mea.
Am pus-o acolo,
în felul ăsta nu mai trebuie să-mi potrivesc ceasul.
În toți acești ani
singurul personaj pe care nu-l pot contura prea bine
este fata cu paharul cu apă.
Este în centru
și totuși, afară.
Poate este doar diferită de ceilalți.
În ce fel?
Nu știu.
Când era mică, nu se juca prea des cu ceilalți copii.
Poate niciodată.
Uite.
Dominique Bretodeau, str. Mouffetard nr. 27.
E pentru tine.
În dimineața aceasta, ca în fiecare marți,
Dominique Bretodeau a ieșit să cumpere un pui.
De obicei îl gătește la cuptor cu cartofi copți.
După ce taie pulpele, pieptul și aripile
curăță carnea de pe oase cu degetele,
începând cu spatele.
Ei bine, nu, deloc, Bretodeau nu-și va cumpăra astăzi puiul.
Nu va merge mai departe
de această cabină telefonică. Aici.
Într-o secundă, Bretodeau își amintește totul.
Victoria lui Bahamonte în Turul Franței în 1959.
Combinezoanele mătușii Josette.
Și, mai ales, acea tragică zi
când a câștigat toate bilele colegilor de clasă în timpul pauzei.
Bretodeau!
Gheara, Bretodeau! Ai auzit de gheară?
Un coniac, vă rog.
E incredibil ce mi s-a întâmplat.
Trebuie să fi fost îngerul meu păzitor. Nu poate fi altceva.
Era ca și când cabina telefonică mă chema
suna, și suna...
Ei bine, pe mine tocmai mă cheamă cuptorul cu microunde.
Încă un coniac?
E ciudată viața.
Când ești copil, viața abia se târăște și apoi deodată ai 50 de ani!
Și copilăria, ce-o mai fi rămas din ea
încape într-o cutiuță ruginită.
Aveți copii, domnișoară?
Eu am o fată. Are cam vârsta dumneavoastră.
Au trecut câțiva ani de când n-am mai vorbit.
Am auzit că are un copil, un băiețel.
Îl cheamă Lucas.
Cred că e timpul să le fac o vizită, înainte de a sfârși eu însumi într-o cutie.
Nu credeți?
Amélie se simte deodată într-o armonie perfectă cu ea însăși.
Totul e perfect. Blândețea luminii, parfumul din aer, sunetul liniștit al orașului.
Viața pare atât de simplă și limpede ca și cristalul, încât este cuprinsă
de dorința de a ajuta toată omenirea.
Lăsați-mă să vă ajut. Coborâm și am pornit!
Trecem pe lângă văduva bateristului fanfarei.
Poartă aceeași haină de când i-a murit soțul.
la uite, calul și-a pierdut o ureche!
Cel care râde este soțul florăresei.
În vitrina patiseriei sunt acadele!
Simțiți parfumul acesta?
Vânzătorul oferă pepene clienților săi.
Aici fac o înghețată minunată!
Trecem prin fața măcelăriei.
Jambonul costa 79!
Suntem în fața vânzătorului de brânză, 12,90 costa un Picodon d'Ardeche!
În fața magazinului, un copil se uită la un câine, care se uită la puiul din rotisor.
Am ajuns, suntem în fața chioșcului de ziare de la metrou.
Vă las aici. La revedere.
Nu a fost niciodată capabilă să intre într-o relație cu ceilalți.
Ca și copil a fost întotdeauna singură.
Într-o încântătoare seară de iulie
în timp ce turiștii se distrează pe plajă
în relaxarea unor zile însorite și în timp ce în Paris
muzicanții, copleșiți de căldură
contemplă primele dâre de fum
ale tradiționalelor focuri de artificii, Amélie Poulain
cunoscută de asemenea ca "mama tuturor răniților"
sau ca "madona celor nedoriți",
moare de epuizare extremă.
Pe străzile din Paris, zdrobiți de durere
milioane de anonimi îndoliați
se alătură cortegiului funerar pentru a-și arăta în tăcere
durerea imensă de a fi rămas orfani pentru totdeauna.
Straniu destinul acestei femei
deposedată de ea însăși
totuși atât de sensibilă la plăcerile simple ale vieții.
Ca și Don Quijote, era hotărâtă să se lupte
cu morile neiertătoare ale durerilor omenirii.
O lupta imposibilă care i-a epuizat prematur viața.
La 23 de ani, Amélie Poulain
și-a lăsat scurta viață
prinsă în vârtejul durerii universale.
Atunci a fost lovită de regretul de a-și fi lăsat tatăl să moară
fără să fi reușit să-i redea o gură de aer proaspăt
acestui om sufocat, lucru pe care-l reușise
cu atâția alții.
Hei, Domnule!
Așteptați!
Pagini întregi de fotografii ratate pe care posesorii lor le-au aruncat,
și care fuseseră minuțios refăcute și clasificate.
Halal album de familie!
Un "Gauloises Blondes".
E atâta fum aici. Unde or fi?
- Nu văd nimic. - Mai la stânga.
- Mai. Acolo. - Aici? Mersi.
Unde mi-or fi monedele de 1F?
Lăsați.
- Da? - Un Moresque.
Un Kir, un Moresque și 2 tonice.
Gânguritul ăsta, este prenupțial sau post-coital?
Și prostia ta, e congenitală?
- Prenupțial. - Nu-ți face griji.
O să găsești omul potrivit până la urmă.
Toate femeile visează să doarmă pe umărul unui bărbat.
Nu m-ar deranja, dar bărbații sforăie. Iar eu am o ureche sensibilă.
Eu m-am operat de polipi.
Foarte romantic.
E clar că nu ai întâlnit marea dragoste.
Dacă n-aș fi întâlnit-o nu mi-ar fi scurtat piciorul drept.
- Credeam că a fost un accident de călărie. - Da, exact.
Eram îndrăgostită de un trapezist.
Ar fi trebuit să știu că te lasă în cel mai greu moment!
M-a părăsit chiar înainte de a intra în ring.
Eram așa de întoarsă pe dos, și deci, așa era și calul.
Din păcate eu am ajuns dedesubt!
Da! Moresque.
Dragoste la prima vedere, există.
Nu spun că nu există. Dar după 30 de ani în spatele barului...
Pot să-ți dau o rețetă!
Ia doi obișnuiți ai localului,
fă-i să creadă că se plac unul pe celălalt. Fierbe-i puțin
merge de fiecare dată.
Vă rog!
- Nu! - Merg eu.
Nu credeți că ați făcut deja destul rău?
Gina e destul de mare să se apere singură.
Nu mă gândesc la Gina, ci la Georgette.
Georgette?
Deschideți ochii! Ea n-are ochi decât pentru dumneavoastră
și dumneavoastră n-o vedeți decât pe Gina!
Săraca! Când mă gândesc ce-a ajuns să facă
ca să vă atragă atenția.
Sunteți cu adevărat orb!
Plec, am o întâlnire. Pa!
La revedere.
Nu-l știu pe ăsta nou
dar nu poate fi mai rău decât ciudatul cu reportofonul.
Joseph nu-i chiar ciudat.
Suferă, asta-i tot.
Au trecut două luni de când ne-am despărțit
și tot vine în fiecare zi. Îi place să sufere!
Nu-mi spune că n-ai observat.
Ce vrei să spui?
Stă totdeauna aici, nu?
Da.
Stai jos.
Stai jos, Georgette.
- Ce vezi de aici? - Tutungeria mea.
Și nu lipsește nimic?
Ei bine, nu.
Gândește-te mai bine.
Nu. Zău, nu văd nimic!
Te las să te mai gândești. Noapte bună.
Bună dimineața.
Un octogenar elvețian a primit o scrisoare la 30 de ani după ce a fost trimisă.
Sacul poștal a fost găsit de niște alpiniști, pe muntele Mont-Blanc
și aparținea lui "Malabar Princess"
un avion care s-a prăbușit la sfârșitul anilor 60.
Ce păcat! O prințesă atât de tânără și frumoasă.
Adică dacă era bătrână și urâtă, n-ar fi fost așa grav?
Păi, da. Uită-te la Maica Tereza.
Și el? Tot după Gina?
Nu, după altcineva.
- Spune-mi, e cineva pe care o cunosc? - Da.
Ciudată povestea asta cu alpiniștii.
Cineva de la Deux Moulins?
Doar nu tu!
Nu!
Dacă nu e doamna Suzanne...
Nu!
Ba da!
- Uite, e din nou aici. - Da, ce ciudat.
- Și aici. - Tot el.
Stația Lyon.
Și aici, din nou.
5 martie, Austerlitz.
Și tot timpul aceeași expresie. Nu? Atât de neutru.
De 12 ori în total.
Le-am numărat.
E ciudat, nu?
De ce s-ar plimba prin tot orașul ca să-și facă poze și pe urmă să le arunce?
Mai ales că au ieșit foarte bine.
Parcă ar fi un ritual.
Poate că e obsedat
de frica de a îmbătrâni și ăsta e felul lui de a se liniști.
E mort!
Mort?
Îi e frică să nu fie uitat.
Folosește automatele foto ca să amintească celor vii imaginea sa.
Ca și când ar trimite un fax de dincolo.
Un mort căruia îi e frică să nu fie uitat.
Ei cel puțin nu trebuie să-și facă griji pentru asta!
Sunt morți de mult timp.
Dar nu vor fi niciodată uitați.
Știți, fata cu paharul de apă
poate se gândește la cineva.
Cineva din tablou?
Nu.
Mai degrabă un băiat pe care l-a văzut altundeva.
Are impresia că ei doi sunt la fel.
Preferă să-și imagineze o relație cu cineva care este absent
decât să se lege de cineva care este aici?
Nu...
Poate că face tot posibilul ca să-i ajute pe ceilalți.
Dar ea?
Viața ei
cine o să aibă grijă de asta?
E mai bine să-ți consacri timpul celorlalți decât unui pitic de grădină.
2,8 grame alcool în sânge pentru un șofer!
Mi se face rău!
Nu sunt singurul care să angajeze un cretin iresponsabil.
Domnule Collignon.
- V-ați uitat...? - O secundă Amélie-melo! Nu te grăbi așa!
la exemplu de la Lucien.
Când e la lucru, n-are nici o șansă să depășească limita de viteză. Nu-i așa?
N-ar trebui, domnule Collignon.
Nu e vina lui.
Aveți dreptate.
Nu e vina lui, e vina Lady Di!
Știți ce am găsit azi dimineață? Catalogul de modă deschis la pagina cu lenjerie.
Lipise poza lui Lady Di pe corpul modelelor.
Deci, ce să fie de data asta, un buchet de asparagus
sau arhivele cartierului?
Nimic.
"Chei la minut"
Mersi.
Ei bine, se pare că migrenele s-au dus.
Da, dar n-am dormit toată noaptea din cauza sciaticii.
- Arăți bine astăzi. - Serios?
O femeie fără iubire e ca o floare fără soare. Moare.
Ciudată vreme astăzi!
Am spus o prostie?
Nu. Toată lumea îmi spune azi prognoza meteo.
Vorbim despre timpul prezent ca să-l uităm pe cel trecut.
Nu, ci ca să evităm să vorbim prostii.
Poți să scrii destul de bine și despre prostii, dar nu ți le publică nimeni.
- Tot nimic? - Al 30-lea refuz.
Dar vărul dumneavoastră, criticul?
Uitați-l. Criticii literari sunt ca și cactușii
trăiesc ca să înțepe.
Și cartea dumneavoastră? E o poveste de dragoste?
Nu, e despre un tip care își scrie jurnalul.
Dar în loc să scrie lucrurile așa cum se întâmplă
el scrie în avans versiunea cea mai rea.
Drept rezultat, e deprimat, și nu mai face nimic.
E povestea unui tip care nu face nimic.
Iată, doamnă Suzanne,
vă dedic manuscrisul.
Da, și dumneavoastră o să uitați de nota lui.
Voi schimba capodopera lui (chefs-d'oeuvre) pe gustările mele (hors-d'oeuvre).
Cât timp îți trebuie?
Ai văzut cât e ceasul?
Ăsta e într-adevăr neterminat!
Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbra moartă...
"Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbra moartă..."
... a simțămintelor de altă dată.
Pardon?
Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbra moartă a celor de altă dată.
Biletul vă rog.
Deci, ceva nou la servici?
- M-ai întrebat deja asta. - Da.
Ești bine, acum?
Mai degrabă bine.
Cred că se schimbă ceva.
Am avut două infarcturi, și a trebuit să avortez
fiindcă luam droguri în timp ce eram gravidă.
În afară de asta, totul e OK.
Cu atât mai bine.
E ceva în neregulă?
Nu, nu, nimic.
Piticul din grădină e tot acolo?
Sau s-a întors în magazie?
Moscova
și uite. Nimic.
Nici o explicație.
Poate că l-a apucat dorința să călătorească.
Nu pricep.
Pierdut: Gara de nord sacoșă conținând ALBUM FOTO.
O fată obișnuită și-ar fi asumat riscul să-l sune imediat.
L-ar fi întâlnit la o cafea,
și ar fi aflat imediat dacă merita să continue sau nu.
Asta se numește a înfrunta realitatea și este exact ce Amélie nu vrea să facă.
Ia zi...
Nu crezi că este îndrăgostită?
Și dumneavoastră, doamnelor?
Un praz și două anghinare.
OK.
- Unde e șeful? - - Ssst! A adormit printre conopide.
Ce!?
A adormit printre conopide.
Bine.
Vă pot ajuta?
Un Tac-O-Tac, vă rog.
E prima dată, nu știu cum se face.
Uitați,
o să iau și eu unul și o s-o facem împreună.
Deci trebuie răzuit aici
de la stânga la dreapta.
Așa. Mă rog, nimic. Dumneavoastră?
Tot nimic.
Ghinion la jocuri.
Da! Așa se spune!
Bine. Trebuie să mă întorc.
Da. Mergeți.
Palace Video, regele porno-ului.
Bună ziua, am sunat pentru anunț.
- Sunteți majoră? - Da.
- Sunteți epilată? - Pardon?
Întreb pentru că picioarele păroase îndepărtează clienții.
Ce mai faceți, doamnă Walace?
Când nu mai aștepți nimic de la viață...
- Nu vorbiți așa, viața e frumoasă. - Chiar?
Bună ziua, domnule Dufayel.
Bună ziua, Lucien.
lată ce mi-ați cerut, domnule Dufayel.
Mă îndoiesc. Nu-mi place anghinarea.
N-ar trebui.
Lăsați-mă să vă arăt.
Iată... Surpriză!
Ei bine, prefer asta!
Ești regele magicienilor, Lucien!
Din partea domnului Collignon!
Domnul Collignon? Lucien!
N-am fost atent, domnule Dufayel.
Exersează, micuțul meu Lucien!
- Nu... - Exersează!
Repetă după mine.
Collignon, ticălosul.
- Collignon, ticălosul. - Așa!
E rândul tău. Hai. Collignon...
Collignon, față-de-rahat.
Vezi că poți dacă vrei. Haide, Collignon...
Collignon, cap-de-bou!
Foarte bine! Collignon...
Collignon...
Collignon, față-de-rahat! Collignon, cap-de-bou!
Ajunge pentru azi!
Lucien, ajunge!
Foarte bine.
Domnule Dufayel. Am găsit asta sub preșul dumneavoastră.
Tot nimic.
Nimic și la mine.
Îmi permiteți?
Aveți ceva aici.
Sunteți frumoasă, Georgette
când roșiți.
Sunteți ca o floare de câmp.
E aerofagia mea.
Bună ziua la toată lumea.
Frumoasă vreme astăzi.
Un pachet de Gitanes.
Bravo! Vive la France! Uite ce mi-ai făcut!
20 din 20! Ai nimerit la fix!
Amélie e cea care...
Știți, când au urcat pe Mont-Blanc
din cauza frigului siliconul de pe față i-a înghețat...
Un pic de vin fiert cu turtă dulce.
Mulțumesc.
Cred că am fost cam dur cu fata cu paharul de apă.
Spune-mi, băiatul cu care s-a întâlnit, l-a revăzut de atunci?
Nu.
De fapt, nu-i interesează aceleași lucruri.
Vezi tu, șansele sunt ca și Turul Franței
aștepți după ele mult timp și trec repede.
Când vine timpul, trebuie să sari bariera fără ezitare.
Bună ziua, pot să vă ajut?
Mă scuzați. Am găsit asta pe stradă.
Nino o să fie atât de fericit. Era așa trist ieri.
Aproape că am ajuns să aprind o lumânare la Saint Antoine.
Nino e aici?
Miercurea niciodată. Lucrează la bâlci.
Și colecționează astea de mult timp?
De un an. l-am făcut rost de o slujbă aici.
Înainte colecționa urme de pași pe asfalt. Era paznic de noapte.
Făcea poze cu urmele pașilor lăsate pe cimentul moale.
E o pasăre rară.
A mai făcut și pe Moș Crăciun la Samaritaine.
Și alte chestii, cum ar fi...
Colecționa râsete: când auzea câte unul mai ciudat, îl înregistra.
Serios?
Probabil că e destul de greu pentru prietena lui.
Niciodată n-a reușit să păstreze vreuna.
Sunt timpuri grele pentru visători.
Unde sunt cafelele alea, Eva?
Trebuie să plec. Merci pentru album.
O sa i-l duc eu la bâlci.
OK. E la tunelul groazei, întreabă de Nino Quincampoix.
Bună ziua. Nino e aici?
Nu, iese abia la ora 7.
- Nu pot să-l văd înainte? - Ba da.
Costă 20 de franci.
- Am plecat. Ne vedem miercuri. - Bine.
Întâlnire mâine, ora 17 la caruselul din Montmartre, lângă cabina telefonică.
Adu o moneda de 5 franci.
Ți-ar place să știi mai mult, nu?
- Ai văzut-o? - Sigur.
Eram în buzunarul bluzei!
Aproape de sân.
E drăguță?
- Nu-i rea. - Nu-i rea.
- Drăguță. - Nu, frumoasă.
Drăguță.
- Și ce vrea de la mine? - E falită.
Și așteaptă o recompensă.
Ori poate colecționează poze și ea.
Sau poate vrea să ne schimbe cu un chior cu ochelari!
Bineînțeles că nu, prostule!
E îndrăgostită.
- Nici măcar nu o cunosc. - Ba o cunoști!
De când?
Dintotdeauna.
În visurile tale!
Alo? Da. Domnule!
Dumneavoastră, cel cu plasa de plastic, e pentru dumneavoastră.
- Eu? - Da.
Mulțumesc.
Alo?
Urmăriți săgeata albastră, domnule Quincampoix.
Domnule, când degetul arată cerul, doar idiotul se uită la deget.
Alo?
Știu cine e omul misterios din poze, domnule Quincampoix.
E o fantomă domnule Quincampoix. Nimeni nu-l poate vedea.
Nu apare decât pe suprafața sensibilă a peliculei fotografice.
Când o fată își face poză
îi șoptește la ureche "oooo" și-i mângâie cu grijă gâtul.
Atunci este surprins de cameră, domnule Quincampoix!
Cine sunteți?
Pagina 51.
VREȚI
SĂ MĂ
ÎNTÂLNIȚI?
Ascultă asta. "Un băiețel de 6 ani,
a profitat de căderea nopții, ca să plece
cu mașinuța lui cu pedale.
A fost găsit pe o autostradă în Germania.
"Băiețelul a spus poliției că vroia doar să vadă stelele."
Viața e așa de frumoasă, nu credeți?
Virusul dragostei. Singurul pe care nu-l avusese încă!
- Nimeni nu e la adăpost! - Eu nu mă pot plânge.
Măcar are o față fericită.
Cum e? Înaltă, scundă, blondă, brunetă?
Să spunem că medie.
Nici pitică, nici girafă. Normală.
Drăguță, în felul ei.
Cât despre blondă sau brunetă...
Greu de spus. Nu era roșcată sigur.
- Totuși... - Las-o moartă.
Pe de altă parte, a încercat să afle dacă n-ai o prietenă.
Și?
l-am spus că nu ești interesat de asta. Am făcut bine?
Doar n-ai spus asta, nu?
Ce te-ar interesa la ea, nici măcar n-o cunoști!
- Tocmai de aia, e misterul. - N-o să-l găsești aici!
Niște nectarine, vă rog.
Am să vă dau de aici, sunt mai frumoase.
Domnul este un estet!
Seara, pleacă cu resturi de legume la el
Începusem să mă întreb.
Dar domnul ia lecții de pictură!
Ziua vinde praz și seara pictează napi!
Ești o adevărată legumă!
Un bun sufleur de stradă
pregătit să șoptească o replică usturătoare
e tot ceea ce le trebuie oamenilor timizi.
Tu nu o sa riști niciodată să fii o legumă
pentru că până și o anghinare
are inimă.
Dumneavoastră nu riscați să fiți o legumă, pentru că până și o anghinare are inimă!
Memoria 7...
Mado draga mea, absența ta devine mai grea cu fiecare zi ce trece.
"Sunt în exil într-o lume cenușie.
Nu pot dormi, nu pot mânca."
Am făcut cea mai mare greșeală acceptând această perioadă
care mă va ține departe de soția mea pentru 5 săptămâni.
"Mă gândesc la tine tot timpul. Al tău, Adrien."
Am renunțat la ultimul meu comision pentru a compensa brusca mea demisie.
Mă trezesc visând la zile mai bune.
Zile portocalii. Îți amintești, Madeleine draga mea?
"Adrien al tău, care nu te-a iubit niciodată mai mult."
Vești bune, dragă Mado.
În curând voi putea să-mi permit o mașină.
Astfel voi putea să vin acasă în fiecare zi.
Între timp, sper că vei veni vineri seară și că vom putea ieși, doar noi doi.
Mama.
Serviciul psihiatric de urgență, cu ce vă putem ajuta?
Alo? Alo?
UNDE & CÂND?
O oră mai târziu, pe bulevardul Saint-Martin
Amélie intră într-un magazin de costume și deghizări.
În același timp, un bărbat își părăsește casa din strada Lecourbe.
26 de minute mai târziu, Amélie ajunge la automatul foto de la Gara de Est.
În aceeași secundă, omul cu bascheții roșii parchează în fața intrării laterale.
În acest moment, este exact 11.40 am.
În acest moment al povestirii
Amélie e singura care deține cheia enigmei necunoscutului din fotografii.
'Neața, doamnă Walace. Cum mai merge?
Totdeauna mai bine când nu plouă.
- Uite, pentru dumneavoastră. - Pentru mine?
Doamnă Walace. Ca urmare a descoperirii unui sac poștal
rătăcit din cauza prăbușirii unui avion,
pe 12 Octombrie 1969 în masivul Mont-Blanc.
Poșta are plăcerea să vă trimită această scrisoare care vă este adresată.
Vă rog acceptați scuzele noastre pentru această neobișnuită întârziere.
Jacques Grosjean. Directorul departamentului de relații cu publicul.
"Mado, iubita mea. Sunt in exil. Nu pot dormi, nu pot mânca.
Mă gândesc la tine tot timpul.
Trăiesc cu certitudinea că am făcut cea mai mare greșeală a vieții mele.
Am renunțat la bani și la acea femeie.
Dacă totul merge bine, îmi voi putea permite o casă.
Mă trezesc gândindu-mă la zile mai bune
când mă vei ierta și vei veni alături de mine.
Adrien al tău, care nu te-a iubit niciodată mai mult."
Uitați, domnule Dufayel, aveți un pachet.
Domnule Dufayel, știți ce i s-a întâmplat portăresei azi dimineață?
A primit o scrisoare.
De la soțul ei. După 40 de ani.
O grămadă de vreme, nu, domnule Dufayel?
Asta fiindcă îmi plac mai mult naturile moarte, domnule Dufayel.
Între timp, ai grijă cu stratul de vopsea.
Întotdeauna pui prea multe straturi!
- Domnule Dufayel? - Da!
Ziarele spun că în curând se va naște o nouă stea.
Te interesează stelele?
Am văzut o emisiune la televizor, la mama, de aceea.
Dar nu știu dacă este adevărat.
Dacă americanii vor pune cenușa oamenilor bogați
într-un satelit și o vor trimite în spațiu.
Și va străluci pentru totdeauna, satelitul.
Și Lady Di?
Credeți că vor face același lucru și pentru ea?
Lady Di, Lady Di!
Mă calci pe nervi!
Nu mă pot concentra!
Lady Di.
Lady Di!
Renoir!
Când vă uitați la mine vedeți un om fără un picior
M-am născut într-o vineri, pe 13. O zi ghinionistă.
Bună ziua, domnule.
Cambodgia.
Nu înțeleg.
E minunat! N-ai fi putut-o face mai bine.
- A mers? - E pe drumul cel bun.
Poți să te întorci oricând! Oricum, răul a fost făcut.
- De ce? - Acum mi se spune Albă ca Zăpada.
Cafeneaua "les Deux Moulins" Sunt adeseori acolo după 4 după amiaza.
- Eva? - Da?
Poți să-mi ții locul la casă la ora 4, te rog?
Exagerezi!
Închide ușa.
Ce se întâmplă?
E bosumflat?
- Crede că zâmbesc prea mult. - Preferă când ești încruntată?
Cu alți bărbați, da.
Nino întârzie. Pentru Amélie, nu există decât două explicații posibile:
1. Nu a găsit poza.
2. Nu a avut timp să o reconstituie
pentru că 3 recidiviști l-au luat ostatic.
Urmăriți de poliție
ei au reușit să scape.
Dar el a provocat un accident.
Când își recapătă cunoștința,
nu-și amintește nimic.
Un șofer îl ia la autostop
și crezându-l un evadat, îl pune într-un container către Istanbul.
Aici cade în mâna luptătorilor afgani
care îl iau cu ei ca să fure rachete rusești.
Dar camionul lor explodează la trecerea peste o mină la frontiera cu Tadjikistan.
Singur supraviețuitor, este racolat și devine un luptător mujahedin.
Amélie nu înțelege de ce s-ar îngrijora pentru un tip
care își va petrece restul vieții mâncând borș, cu o pălărie stupidă pe cap!
- Bună ziua, ce să vă aduc? - O cafea, vă rog.
O cafea.
Poftim.
Merci.
Meniul zilei
Acum a înțeles.
Își va pune lingurița jos.
Va culege cu degetele zahărul de pe masă.
Apoi se va întoarce
și-mi va vorbi.
Mă scuzați.
Sunteți dumneavoastră?
Ba da, sunteți dumneavoastră.
Lăsați-mă să vă curăț masa.
Încă o cafea?
Nu, mulțumesc. Ajunge.
Deci e acela, tipul cu măna ridicată?
Da.
E îndrăgostită de el?
Da.
Cred că a sosit timpul pentru ea să-și asume niște riscuri.
Da, se gândește la asta. Se gândește la o stratagemă.
Sigur, îi plac stratagemele nu-i așa?
Da.
De fapt, e puțin lașă.
De asta nu pot să-i pictez privirea.
Obiceiul lui Raymond Dufayel de a-și băga nasul unde nu-i fierbe oala e intolerabil!
Dacă Amélie preferă să trăiască în lumea viselor
și să rămână o tânără fată introvertită,
e dreptul ei, să-și bată joc de propria viață!
Ce faceți, domnule Dufayel?
Spune-mi, Lucien băiatule
pentru livrările tale, ai tot timpul cheile celorlalți locatari?
Bună ziua, domnule. Vă sun ca să vă spun că unul dintre automatele dvs. e stricat.
Nu, dar cred că ceva e blocat.
Gara de Est, sala pașilor pierduți.
- La 10 cumpărate, aveți una gratis. - Nu, mulțumesc.
Sam?
Samantha?
Poți să-mi ții locul...
Întâlnire la automatul din sala pașilor pierduți, Gara de Est, Marți, 5 după amiaza
Poți să-mi ții locul în după-masa asta?
Imediat, am terminat.
Omul misterios din poze nu era o fantomă, și nici obsedat de frica că îmbătrânește,
ci doar omul de service.
Un tehnician care-și făcea meseria. Asta era tot.
Pardon.
Mă supraveghează încontinuu. Mă îmbolnăvește.
4.05 după amiaza, manifestație în public a unei conspirații feminine.
Ascultă la mine, Georgette, ești prea încordată.
Curaj, nu e ușor.
Mă scuzați. Dumneavoastră mi l-ați strecurat în buzunar?
- Da, dar nu eu... - Știu că nu dvs. Unde pot s-o găsesc?
E la tatăl ei.
Mă enervează, aș vrea să vă vorbesc. Termin la 6.
- Puteți trece atunci? - De acord.
Ne vedem mai târziu.
Și iată, 4.08pm. Capcana este întinsă.
Și tipul blond, cu jacheta din păr de cămilă? E distrat și el?
Cum adică "și el"?
Și el s-a întors de 3 ori.
Ascultă aici. 1.12 după amiaza...
Păr de cămilă. 2.50 după amiaza.
Păr de cămilă.
- " 4.17 după amiaza... păr de cămilă."... - Oprește-te!
Petele mele roșii apar din nou. Uită-te!
Doamna Suzanne, iar începe! O să mă facă să înnebunesc!
Nu începe iarăși!
Dacă ar avea conștiința liniștită nu s-ar enerva așa.
Mă duc acasă!
Un psihopat! Asta e prea de tot!
Georgette!
Ați terminat, s-o sufocați așa? Unei femei îi trebuie spațiu să respire.
Da, așa începe, iar apoi simte nevoia să schimbe aerul.
Da, dar schimbarea de aere salvatoare!
Scriitor ratat!
Da, scriitor ratat.
Îmi place cuvântul ăsta "ratat."
Ăsta e destinul omului.
Exagerează!
Ratare după ratare și nu reușești să scrii mai mult decât niște ciorne.
Viața e o interminabilă repetiție a unui spectacol ce nu va avea niciodată loc.
Da, sigur! Nici măcar nu a spus el asta!
Mai am și eu idei ale mele, să știi.
De obicei îmi sunt furate. Cam ca și tine cu femeile.
Ce vrei să spui?
Poate ar trebui să renunți.
Vorbește pentru tine, tu...
- Eu ce?! - Opriți-vă!
- Ce se întâmplă aici? - Nimic. Georgette a ieșit să ia puțin aer,
și Joseph se agită degeaba.
O plimbare, sigur!
Ca și Gina cu tipul cu plasa de plastic.
Credeți că n-am văzut manevra.
Întâi bilețelul în buzunar.
La 4.08 după amiaza.
Așa că tipul se întoarce astăzi și hop! les să ia puțin aer.
Îmi fac griji pentru Amélie, fiindcă ești simpatic.
Adică?
În general cu cât un tip e mai drăguț cu atât e mai idiot.
- Aș vrea să știu mai multe despre dvs. - Puneți-mi întrebări.
Ce nu se face cu o floare?
O floare?
Primăvara.
Și haina?
Nu-l face pe om.
- La o pisică bună... - Un șoarece bun.
- Încetul cu încetul... - Pasărea își face cuibul.
- Piatra care se rostogolește... - Nu prinde mușchi.
- Cine fură azi un ou... - Mâine va fura un bou.
Inima care suspină...
Nu are ce dorește.
- Nu-i rău! - Continuăm?
La mine în familie se spunea că cine cunoaște proverbele nu poate fi un om rău.
Drăguța domnișoară de la 5. Trebuie să vă povestesc.
- Credeți în miracole? - Astăzi nu.
O să fiți uimită.
O expediție de alpiniști
pe muntele Mont-Blanc, au descoperit
dovada clară că soțul meu mă iubea...
Salut Lucien. Ai drojdie?
E pentru domnișoara Amélie? Gătește, nu?
Collignon! O să ți-o aducă.
Amélie?
Revin.
Intrați în cameră, domnișoară Poulain.
Uite, micuța mea Amélie...
Nu aveți oase de sticlă ca mine,
vă puteți trăi viața
Dacă o să pierdeți șansa asta
atunci, cu timpul, inima dumneavoastră va deveni
la fel de stearpă și fragilă ca și oasele mele.
Deci...
Curaj! Pentru Dumnezeul
Fără tine, sentimentele mele de astăzi ar fi doar umbră moartă a celor de altă dată.
La aeroportul internațional.
Suntem în 28 septembrie 1997, este exact ora 11 dimineața.
La bâlci,
mașina de amestecat alviță mesteca alvița.
În același moment, în grădina La Villette
Félix L'Herbier descoperă că numărul conexiunilor posibile în creierul uman
e mai mare decât numărul atomilor din Univers.
Între timp,
în fața bisericii Sacré-Coeur, benedictinii își exersează lovitura de rever.
Temperatura este de 24° C,
umiditatea este 70%
iar presiunea atmosferică este de 990 milibari.